![ykkosklubi www ykkosklubi www](files/5577/412/ykkosklubi_www.jpg)
Tervetuloa Ykkösklubiin
Hypoevästraumat
Ykköstyypin diabeteksessa isossa osassa on matalan ja korkean verensokerin välillä tasapainoilu. Yleensä ratkaisuna, syynä tai seurauksena on ruoka. Siinä sotkussa ei aina käy hyvin.
![Mehua tai limua Mehua tai limua](files/124/143/eamehu.gif)
Täysin oma lukunsa on kuitenkin hypoglykemiaan syötävien ensiapujen kirjo. Viime aikoina Facebookin diabeetikkoryhmässä on keskusteltu paljon siitä, miten matala verensokeri saa kaiken aivotoiminnan loppumaan: verensokerin nostattamiseksi syödään milloin sadan hiilihydraatin edestä ruisleipää, milloin kahdeksan lautasellista suklaamuroja – ja sitten korjaillaan. Erityisesti nämä yölliset ahmimiskohtaukset tuntuvat olevan yleisiä ja aamulla sekä keittiö että verensokerit ovat sotkussa. On vaan niin ihanaa pitää kaapissa jotain herkkua hypojen varalle…
Olin
marraskuussa Diabetesliiton järjestämässä Ykkösklubi-kummikoulutuksessa ja tein
merkittävän huomion: vertaistuen merkitystä ei voi rahassa mitata. On ihanaa,
kun kaikki tietävät tasan tarkkaan, mistä puhut, vaikka ei-diabeetikot eivät
ymmärtäisi sanaakaan. Tätä myös Ykkösklubi edistää tarjoamalla aikuistuville
diabeetikoille mahdollisuuden tavata samanhenkisiä nuoria aikuisen kummin
läsnäollessa.
Diabetesliitto tarjosi koko porukalle hotellimajoituksen ja kaikki ruokailut, mukaan lukien runsaat hotelliaamiaiset, joten sensorien piipityksen määrää voi vain kuvitella, kun useimpien verensokerit kohosivat huimaa vauhtia aamiaisen jälkeen. Miten aina käy niin, tai ainakin tuntuu siltä, että diabeetikoiden kokoontumisissa syödään enemmän kuin missään muualla?
Toisen päivän lounaan aikana nauroin enemmän kuin pitkään aikaan ja toinen ohjaajistamme jopa kävi tarkastamassa, että minulla on kaikki hyvin. Tiedättekö sen naurun, joka ei vain lopu? Kyyneleet valuvat silmistä eikä naurun ääntä edes kuulu? Sellaisen naurun saa aikaan mahtava vertaistuki. Naurun syykin on sellainen, josta ei-diabeetikko ei ymmärtäisi mitään: hypoevästraumat. Haluaisinkin esitellä muutaman pääryhmän.
1) ”Laukun syövereistä”
Laukun syövereistä – eväät ovat pääasiassa jollain tavalla käyttökelvottomiksi
tuhoutuneita. Pillimehu, jonka pilli huitelee kaukana jossakin, ja sinä
tuijotat sitä epätoivoisena mittarin piipittäessä erroria: ”Miten minä nyt saan
tämän auki?” Muita tähän ryhmään kuuluvia ovat jauhoksi murskautuneet
siripirit, rusentuneet myslipatukat ja mustuneet banaanit.
2) ”Tämä on ainoa oikea eväs”
Tähän kuuluvia eväitä ovat ne traumaattisimmat. Eräs kurssilaisista kertoi,
että hän joutui lapsena pitkän aikaa syömään joka iltapäivä välipalaksi
puolikkaan banaanin, koska lääkäri oli sanonut sen olevan hyvä välipala ja
vanhemmat olivat ottaneet neuvon ehkä liiankin tosissaan. Eräs toinen kertoi
joutuneensa syömään aina rusinoita eikä vieläkään siedä niitä. Muun muassa
viipalesulatejuustoon uponneet kurkunviipaleet leivällä ja tummuneet
omenalohkot eväsrasiassa liittyvät näihin traumoihin.
3) ”Minun on pakko…”
Kaverillasi on suklaata tai muuta herkkua, jota himoitset, joten ilmoitat
hänelle verensokerista riippumatta vapisevalla äänellä: ”Minulla on niin matala
verensokeri, eikä mitään syötävää…”
4) ”Onko minun pakko?”
Verensokeri on jo niin alhaalla, ettet voi tehdä muuta kuin syödä sen
rusentuneen myslipatukan paremman hiilihydraatin puutteessa.
5) ”Tämänkin on joku insinööri
suunnitellut”
Täysin oman kategoriansa ansaitsevat yksittäispakatut siripirit. Hetkinen?
Yksittäispakatut? Kyllä, niitä on olemassa. Kuvittele tilanne, jossa vapisevin
käsin yrität avata pikkuruisia, alle tulitikkuaskin kokoisia kääreitä, jotta
saisit 2,5 grammaa hiilihydraatteja sisältävän siripirin. Yksi auki, seitsemän
jäljellä!