Viestejä Venloista
![jukola2w jukola2w](files/5267/jukola2w.jpg)
Monena vuonna olen miettinyt osallistumista, mutta syystä tai toisesta se on
jäänyt. Ystäväni ovat kuitenkin aina hehkuttaneet koukuttavaa tunnelmaa ja
ihmispaljoutta, ja sanoneet, että tämä tapahtuma kannattaa itse kokea.
Kevään aikana kävin muutamia kertoja harjoittelemassa suunnistusta
paikallisilla iltarasteilla. Kilpailua edeltävällä viikolla hämmästelin, miksi
kompassini neula tuntuu kääntyvän hassuihin ilmansuuntiin. Vertasin laitetta
kaverieni kanssa, ja ihmettelyn syy selvisi: pohjoisneula osoittikin etelään!
Onneksi ehdin hankkia uuden kompassin vielä ennen Venloja. Paria päivää ennen
koitosta vanhoista maastojuoksukengistäni irtosivat pohjat – parempi silti näin
kuin kisan aikana keskellä metsää.
Hypohermoilua ja illan valomeri
Ennen kilpailua hermoilin, miten saan pidettyä verensokerit sopivalla tasolla.
Kisapäivän aamuna jännitys nosti arvoja reippaasti. En kuitenkaan halunnut
kirmata hypoissa, joten pistin insuliinia maltillisesti.
Söin aamulla tukevan aamupalan ja puolitoista
tuntia ennen omaa kakkososuuttani annoksen puuroa. Ennen odotusalueelle
siirtymistä kiskaisin vielä myslipatukan, ettei verensokeri vaan pääsisi
laskemaan. Trikoiden takataskuun mahdutin Siripiri-pötkylän kaiken varalta,
mutta sitä ei onneksi tarvittu.
En meinannut millään löytää ensimmäistä rastia, koska menin vaan suuna päänä
suunnilleen oikeaan suuntaan. Etsimiseen tuhraantui liikaa aikaa, vaikkei
joukkueemme tavoitellutkaan erityisiä sijoituksia. Otin alkuharhailusta
opikseni, ja suunnistin seuraavat rastivälit tarkasti. Tämä kannatti, sillä
loput rastit löytyivät helposti. Koin monia onnistumisen elämyksiä, kun
huomasin, että olin saapunut tismalleen oikealle pisteelle.
Oman osuuden jälkeen fiilis oli huikea: minä onnistuin. Iloitsin myös siitä,
että Lokkien kaksi muuta Venla-tiimiä sekä Jukola-joukkue saivat hyväksytyn
suorituksen. Mahtavan päivän kruunasi Jukolan yhteislähtö yhdeltätoista
illalla. Näky oli epätodellinen, kun lähes kaksituhatta juoksijaa pinkoi lamput
päässä yhtenä nauhana metsään. Hämärässä välkehtivä valomeri oli uskomattoman
upea.
Venladebyytti oli niin mainio kokemus, että lähden varmasti toistekin mukaan.
Kaiken jännityksen, epäröinnin ja innostuksen jälkeen tunsin todella
ylittäneeni itseni. Tämä oli taas osoitus siitä, ettei diabetes estä
tarttumasta haasteisiin – kaikki on mahdollista, kun vain uskoo itseensä.
![jukola1w jukola1w](files/5268/425/jukola1w.jpg)
![jukola3w jukola3w](files/5266/jukola3w.jpg)
Palaa otsikoihin | 0 Kommenttia | Kommentoi