Koululainen bussimatkalla
![bussi bussi](files/9476/bussi.jpg)
Tässä vaiheessa mietin, että
täytynee sanoa hyvästit uskottavuudelle lääkärinä tulevana kesänä, jos minua nyt
luullaan kouluikäiseksi. Toki minulla on reppu sylissäni, mikä saattaa hämätä.
Vastaan olevani opiskelija, mutta jätän kertomatta alani.
Nainen alkaa innokkaasti kertoa, kuinka hän välttää bussilla matkustamista
aamuisin ja iltapäivisin, koska haluaa antaa tilaa lapsille ja nuorille.
Hänellä on eläkeläisenä aikaa liikkua keskellä päivääkin. ”Olin ystävättäreni
kanssa juuri lounaalla ja kahvilla ja piti vain hetki viettää, mutta aika meni
niin nopeasti kun juttua riittää!”. Vastasin naurahtaen, että näinhän siinä
usein mukavassa seurassa tuppaa käymään.
![reppu reppu](files/9477/696/reppu.jpg)
Tämän jälkeen saan kuulla vielä naisen aikuisen pojan hektisestä työstä
bisneselämässä, asumisjärjestelyistä, auton käytöstä, isovanhemmuuden hyvistä
ja huonoista puolista, puolison syöpäkuolemasta viisi vuotta sitten.
Lapsenlapsi on tulossa viikonlopuksi kylään. Hän iloitsee siitä, että tämä on
löytänyt paikkansa maailmassa, vaikka menetti isänsä sairauskohtaukseen
murrosiässä. ”Kyllä se oli niin kova pala, että joutuivat ihan ammattiapuun
turvautumaan”. Vastaan ymmärtäväni, että isoissa elämän menetyksissä sitä
tarvitaan. Juuri paria tuntia aiemmin olemme käsitelleet nuorisopsykiatrian
opetuksessa kriisien vaikutusta myöhempään kehitykseen.
”Juu, tyttärentytär opiskelee Itä-Suomessa ensihoitajaksi. Ei se opiskelijalle
ole kovin edullista matkustaa sieltä asti, mutta kiva on kun tulee mummia
katsomaan. Se ala on kyllä vaativa, siinä tarttee olla ihan tietynlainen
ihminen. Vaatii tietynlaisen luonteen, tiukoissakin tilanteissa pitää olla
rauhallinen. Hän on kyllä just semmonen, ihan oikealla alalla!” Vastaan, että
se on hyvä kuulla.
Nousen bussista ja toivotan oikein mukavaa viikonloppua.
Ihmiselämä, mikä ihmeellinen asia. Se mahtuu kokonaisena bussimatkalle. Kolmen
pysäkin välille.
Palaa otsikoihin | 2 Kommenttia | Kommentoi
Voi olla että löytäisin kysymyksiini vastauksia aikaisemmista postauksista, mutta näitä on itse asiassa aika vaikeita selailla.
Olen itse alkanut miettiä alanvaihtoa lääketieteeseen, mutta paljon mietityttää tämä diabetes. Näyttää se ainakin sulla toimivan hyvin mutta olisi kivaa kuulla vähän sun mietteitä. Miten esimerkiksi päivystykset, mahdollinen erikoistuminen ja ylipäätään työnteko jossa pitäisi pysyä skarppina koko ajan. Olisi myös kivaa kuulla vähän opiskeluista, mitä on ollut noin diabeteksen kannalta haastavaa (toisaalta, mikä ei olisi :p).
Kiva kuulla, että lääketiede kiinnostaa! Tästä aiheesta voisin kesän jälkeen postatakin, kun on varsinaista työkokemusta vielä vähän enemmän.
Lyhyesti joitain ajatuksia: jos ala kiinnostaa ja tuntuu omalta, niin diabeteksen takia ei kannata hylätä urahaaveita. Lääkärit voivat työllistyä hyvin erilaisiin tehtäviin: toisilla aloilla on enemmän päivystystä ja akuutteja tilanteita, toisilla enemmän rauhallista vastaanottotyötä, monella näiden jonkinlaista yhdistelmää - tai jotain ihan muuta! Erikoistumista ehtii miettiä vaikka vasta lääkäriksi valmistumisen jälkeen, kun saa vähän kuvaa ja tuntumaa eri erikoisaloista.
Alkuvaiheessa opintoja on paljon luentoja ja ryhmäopetusta, joka ei juuri eroa tavallisesta yliopisto-opiskelusta tai arkipäivästä diabeteksen hallinnan kannalta. Haastavimmat tilanteet tähän mennessä diabeteksen hoidossa ovat olleet sairaalan opetuksissa, kun ei ole aina tiennyt, mitä tapahtuu seuraavaksi, kuinka kauan leikkaus kestää ja esimerkiksi jännittävät tenttitilaisuudet (adrenaliini nostaa sokerit pilviin). Sensorointi on tätä ennakointia jonkin verran auttanut. Opintoihin kuuluvat päivystyksen seuraamiset ensiavussa ja leikkaussalissa ovat kuitenkin pääsääntöisesti sujuneet mallikkaasti, kun olen esimerkiksi kertonut ohjaajalle, että minulla on diabetes. Ja on tästä diabeteksesta ollut hyötyäkin opinnoissa: esimerkiksi oman opinnäytetyöni tein lasten diabeteksen hoitotasapainoa huonontavista tekijöistä.
Toivottavasti tästä oli jotain apua alan vaihdon jatkomietinnässä!