Koululainen bussimatkalla
![bussi bussi](files/9476/bussi.jpg)
Tässä vaiheessa mietin, että
täytynee sanoa hyvästit uskottavuudelle lääkärinä tulevana kesänä, jos minua nyt
luullaan kouluikäiseksi. Toki minulla on reppu sylissäni, mikä saattaa hämätä.
Vastaan olevani opiskelija, mutta jätän kertomatta alani.
Nainen alkaa innokkaasti kertoa, kuinka hän välttää bussilla matkustamista
aamuisin ja iltapäivisin, koska haluaa antaa tilaa lapsille ja nuorille.
Hänellä on eläkeläisenä aikaa liikkua keskellä päivääkin. ”Olin ystävättäreni
kanssa juuri lounaalla ja kahvilla ja piti vain hetki viettää, mutta aika meni
niin nopeasti kun juttua riittää!”. Vastasin naurahtaen, että näinhän siinä
usein mukavassa seurassa tuppaa käymään.
![reppu reppu](files/9477/696/reppu.jpg)
Tämän jälkeen saan kuulla vielä naisen aikuisen pojan hektisestä työstä
bisneselämässä, asumisjärjestelyistä, auton käytöstä, isovanhemmuuden hyvistä
ja huonoista puolista, puolison syöpäkuolemasta viisi vuotta sitten.
Lapsenlapsi on tulossa viikonlopuksi kylään. Hän iloitsee siitä, että tämä on
löytänyt paikkansa maailmassa, vaikka menetti isänsä sairauskohtaukseen
murrosiässä. ”Kyllä se oli niin kova pala, että joutuivat ihan ammattiapuun
turvautumaan”. Vastaan ymmärtäväni, että isoissa elämän menetyksissä sitä
tarvitaan. Juuri paria tuntia aiemmin olemme käsitelleet nuorisopsykiatrian
opetuksessa kriisien vaikutusta myöhempään kehitykseen.
”Juu, tyttärentytär opiskelee Itä-Suomessa ensihoitajaksi. Ei se opiskelijalle
ole kovin edullista matkustaa sieltä asti, mutta kiva on kun tulee mummia
katsomaan. Se ala on kyllä vaativa, siinä tarttee olla ihan tietynlainen
ihminen. Vaatii tietynlaisen luonteen, tiukoissakin tilanteissa pitää olla
rauhallinen. Hän on kyllä just semmonen, ihan oikealla alalla!” Vastaan, että
se on hyvä kuulla.
Nousen bussista ja toivotan oikein mukavaa viikonloppua.
Ihmiselämä, mikä ihmeellinen asia. Se mahtuu kokonaisena bussimatkalle. Kolmen
pysäkin välille.