Kirjeitä ja koktaileja
Aika hyvin olen tältä
viheliäiseltä taudilta välttynyt, kun dee-elämää on takana jo yksitoista vuotta.
Vaikka mikään ei tahdo pysyä sisällä, sokerit suostuvat keikkumaan jotenkuten normaalirajoissa.
Pahin vaihe menee nopeasti ohitse, mutta väsymys ja voimattomuus jatkuvat usean
päivän ajan.
Joudun nöyrtymään ja laittamaan esimiehelleni sunnuntaina viestiä, etten pysty
tulemaan maanantaina töihin. Harmittaa ja nolottaa yhtä aikaa, vaikkei
äkilliselle sairastumiselle mitään mahda.
Minun työni kasautuvat muille, eivätkä potilaat pääsekään
varatuille vastaanotoille. Alkuviikot ovat muutenkin yleensä kiireisiä,
kuinkahan työkaverit jaksavat? Mitähän pomo mahtaa ajatella tällaisesta
kesäkandista, joka sairastuu äkilliseen vatsatautiin? ”Taisi nuorella
lääkärillä viikonloppu vähän venähtää ja alkoholia kulua hiukan liikaa.”
Esimieheltä singahtaa välittömästi vastaus, että asia kunnossa, ei hätää.
Lääkäritkin sairastavat joskus, ja ennen potilastyöhön palaamista on syytä olla
yksi oireeton päivä takana vatsataudin jälkeen. Olen kiitollinen, että minulla
on niin fiksut ja inhimilliset esimiehet.
![kesalaakari1b kesalaakari1b](files/10111/696/kesalaakari1b.jpg)
”Arvoisa lääkäri…”
Kahden päivän poissaolon jälkeen kynnys palata töihin kasvaa. Alan epäillä,
osaanko sittenkään enää hoitaa potilaita? Ajatus kalvaa mieltä, vaikka tiedän
sen järjettömyyden: että yhtäkkiä kaikki osaamiseni ja taitoni katoaisivat
jäljettömiin.
Pelkoni osoittautuu – jälleen kerran – turhaksi. Huikkaan hoitajalle
ensimmäisen vastaanoton jälkeen, että on tuhat kertaa mukavampaa olla töissä
kuin sängyn pohjalla mahataudin kourissa. Kauhulla odotin myös uusittavien
reseptien listan paisuneen poissa ollessani, mutta onneksi uusimispyyntöjä oli tullut
vain muutama lisää.
Päivän aikana saan suoraan positiivista palautetta potilaalta. Hän kehuu
mukavaa käyntiä ja toivoo, että saisi jatkossa tulla vastaanotolleni, jos on
asiaa lääkärille. Hoitaja kiittää minua hyvästä työstä, kun sain pitkän keskustelun
jälkeen suostuteltua potilaan aloittamaan lääkityksen, jota hän kipeästi
tarvitsee. Paluu takaisin terveyskeskustyöhön tuntuu tällaisten palautteiden
jälkeen todella hyvältä.
![kesalaakari4 kesalaakari4](files/10112/696/kesalaakari4.jpg)
Vastaanoton aluksi saan kirjeen, jossa potilaan läheiset ovat kirjoittaneet huomioitaan ja huoliaan, koska eivät itse päässeet paikalle. Sen avulla saan arvokasta lisätietoa ja voin huomioida sellaisia seikkoja, joita ei vastaanotolla välttämättä muuten tulisi esiin. Käsin kirjoitettu kirje alkaa näin: ”Arvoisa omaisemme vastaanottava lääkäri”. Arvoisa lääkäri – minäkö? Olen otettu tällaisesta juhlavasta aloituksesta, vaikkei minua tarvitsisi näin hienosti puhutella. Tuntuu hyvältä, että ammattitaitoani arvostetaan.
Edellisviikolla kandikollega oli saanut täysin toisenlaisen kirjelmän: lapulle
oli listattu kymmeniä asioita, joita kaikkia omainen vaati hoidettavaksi puolen
tunnin käynnin aikana. Kokeneinkaan tekijä ei setvi kilometrin mittaista
lääkelistaa, paranna vuosia jatkunutta särkyä, huimausta tai huonoa oloa, laadi
viittä eri lausuntoa kymmeneen eri paikkaan, optimoi verenpainetta,
rasva-arvoja ja verensokeria ja ratkaise läheisten ihmissuhteiden ongelmia yhdellä
lyhyellä vastaanottokäynnillä. Inhimillisiä ihmisiä me lääkäritkin olemme.
Tuntemattomia suuruuksia
”Sinulla on varmaan valmiina siellä se koktaili?” Näin
potilas avaa keskustelun astuessaan huoneeseen. Hämmennyn, ja kysyn,
tarkoittaako hän jotain lääkelistansa valmistetta, joka pitäisi uusia. Pian
selviää, että hän toivoo sellaista pistettävää lääkettä, jonka on joskus
aiemmin saanut. Kyselen häneltä tarkemmin tämän hetkisestä oireesta, sen
pahenemisesta ja tutkin hänet tavalliseen tapaan. Mielestäni tässä tilanteessa
tuo potilaan toivoma lääke ei ole aiheellinen, ja selitän kantani hänelle.
Kerron perustelut ja myös sen, että arvioni mukaan haitat ylittäisivät
mahdolliset hyödyt.
Mutta Yrjö Ylilääkäri on aina tuon laittanut. Se ja se huippuasiantuntija siellä ja siellä sanoi, että tämä on ainoa mikä auttaa. Olen kyllä todella pettynyt, ei kai tästä vastaanotosta nyt sitten ainakaan maksua peritä, kun en toivomaani hoitoa saa.
Vastaan hänelle, etten valitettavasti tunne näitä mainitsemiaan maan
kärkinimiä. Ehdotan ja kerron vaihtoehdoista, jotka olisivat tehokkaampia ja
turvallisempia. ”Ei tähän mikään muu kyllä varmastikaan auta.” Hän avautuu myös
tuohtuneena kokemastaan hitaudesta terveydenhuollon hallinnossa ja pahoittelee
samaan hengenvetoon purkaustaan – ”eihän se tietenkään sinun syysi ole”.
Välillä hän syrjähtää kertomaan mukavista asioista, tulevista lomasuunnitelmistaan
ja naurammekin yhdessä. Pysyn silti alkuperäisessä kannassani, ja hän poistuu
pettyneenä. Kuitenkin koen, että vastaanotto päättyy hyvässä hengessä.
Ymmärrän potilaan harmituksen. Monesti negatiivisten tunteiden taustalta löytyy
huonoja kokemuksia, katkeruutta ja pettymystä johonkin aiempaan
terveydenhuollon toimintaan. Siksi välillä aiheettomatkin purkaukset ovat
inhimillisiä, ja niitä tulee tietyssä määrin lääkärin kestää. Hoito tulee suunnitella
yhteisymmärryksessä potilaan kanssa, mutta lääkäri tekee lopulliset päätökset.
En voi tehdä sellaista, minkä katson haitalliseksi tai
täysin hoitosuositusten vastaiseksi, vaikka potilas kuinka jotain toivoisi. Lopulta
minä kannan vastuun hoitopäätöksistäni, ja siksi jätin tässä tapauksessa
pyydetyn hoidon antamatta.
![kesalaakari3 kesalaakari3](files/10114/696/kesalaakari3.jpg)
Mieli korkealla
Soitan potilaalle, joka kävi vastaanotollani muutama viikko sitten. Muistan käynnin hyvin: hänellä oli monta vaivaa, osa arkielämää selvästi haittaavia, osa oman arvioni mukaan varsin lieviä. Hän oli tyytymätön lähes kaikkeen, vaikka tarjosin erilaisia vaihtoehtoja, helpotusta ja apua. Yritin etsiä tilanteesta myös positiivisia puolia, mutta tuloksetta.
Kysyn nyt soittaessani ensimmäiseksi, kuinka määräämäni lääkkeen aloitus on sujunut. Vastaukseksi saan tuskastuneen vuodatuksen: lääke ei auttanut yhtään, ainoastaan teki oireet entistä kamalammiksi. Hämmennyn, sillä kyseessä on yleisesti käytetty, hyvin siedetty ja tehokkaaksi havaittu lääke, jonka ei ainakaan pitäisi tätä vaivaa pahentaa. Olen aika neuvoton tilanteessa, ja kuuntelen vaatimuksia, kuinka se ja se tutkimus pitäisi ehdottomasti vielä tehdä. Suostun näihin jatkoselvityksiin ja sovin, että hän tulee vielä uudestaan vastaanotolleni. Olen aivan puhki soiton jälkeen, vaikka puhelu kestää alle kymmenen minuuttia.
Monesti pohdin mielen merkitystä hoidossa, kuinka paljon psyyke todellisuudessa vaikuttaa. Pelkällä hyvällä tahdolla ja positiivisuusrummutuksella ei potilaita paranneta. Harva sairaus on pelkästään luulosairautta tai keksittyä, ainakin koetut oireet ovat todellisia. Silti, jos potilas uskoo, ettei lääke auta tai siitä tulee haittoja, niin näin todennäköisemmin käy ja päinvastoin. Tämä ilmiö on tutkimuksissakin havaittu. Kuinka löytää kullekin potilaalle ne oikeat sanat, luoda riittävä usko ja luottamus hoitoon? Siinä riittää haastetta koko lääkärin uran ajaksi.
![kesalaakari2 kesalaakari2](files/10113/696/kesalaakari2.jpg)
Palaa otsikoihin | 0 Kommenttia | Kommentoi