Infirmus
![soitto2 soitto2](files/5435/textsize/soitto2.jpg)
Annan sävelien viedä ajatuksiani ja palaan ajassa vuoden
taaksepäin, jolloin myös osallistuin tähän uuden musiikin tapahtumaan. Mieleeni
on sieltä jäänyt Cecilia Damströmin sävellys Sydänkohtauksia. Ehkä se kolahti
minuun silloin siksi, koska opiskelen lääkäriksi. Tai ehkä siksi, koska tiedän,
miltä tuntuu olla sairas.
Silmäilen käsiohjelmaa, ja löydän sieltä tutun nimen. Millaisia sointuja mahtaa
tällä kertaa olla luvassa? ”Seuraavaksi on vuorossa Cecilia Damströmin teos
Infirmus, joka on omistettu kaikille parantumattomasti sairaille.”
Parantumattomasti sairaille. Niin, minähän olen sellainen. Ilmaisu kuulostaa
jotenkin dramaattiselta. Tekisi mieli ajatella, että ne parantumattomasti
sairaat ovat muita, jossain muualla. Mutta minulla on diabetes, jota ei voi
parantaa. Minä olen tässä ja nyt.
Huikean teoksen sävelet jysähtävät juuri sinne, minne niiden kuuluukin. Hämmästyn,
miten aidosti sairauteen liittyvät tuntemukset on saatu puettua musiikin
kielelle. Huomioni kiinnittyy jousen vinkunaan, joka kuuluu lähes koko ajan taustalla
vaimeana kitinänä. Siellä diabetes hiertää kivenä kengässä. Välillä pistelee
kunnolla, välillä sen olemassaolon melkein unohtaa. Aina se kuitenkin kulkee
mukana, ikinä ei pääse eroon.
Koko kirkko kumisee, kun soitto yltyy melankoliseksi pauhuksi.
Diabeetikkona
tunnistan tällaisen tunnemyrskyn paremmin kuin hyvin.
Muistan ajatusten
sekamelskan ja ikävän olon diagnoosin jälkeen.
Muistan ne kerrat, jolloin
yrityksestä huolimatta omahoidossa kaikki menee pieleen.
Tiedän, miten
epäreilulta joskus tuntuu, että juuri minä olen parantumattomasti sairas.
![soitto1 soitto1](files/5434/textsize/soitto1.jpg)
Palaa otsikoihin | 0 Kommenttia | Kommentoi