Ihan kipsissä päivystyksessä
Kandi vietti viikon sairaalan ensiavussa. Yöunet jäivät lyhyiksi, ja Libre piirsi kaikkea muuta kuin tasaista käyrää. Viimeisenä päivänä tuleva lääkäri meni ihan kipsiin.
Mitä kaikkea viikon aikana oikein tapahtui?
![kipsi4 kipsi4](files/9162/696/kipsi4.jpg)
Päivä 1.
Saavun paikalle aamukahdeksalta. Juuri tänään päivystyksessä on
tietojärjestelmien huoltokatkos, joka saattaa kestää pitkälle iltapäivään.
Mitkään tietokoneet eivät toimi, potilaiden tietoja ei pääse näkemään ja kaikki
pyörii paperiversioiden avulla. Potilastekstien sanelua varten kaivetaan esiin
ikivanhat kasettilaitteet. Työntekijät suhtautuvat asiaan huumorilla, vaikka
järjestely vaikeuttaa työntekoa. Sairaat täytyy hoitaa teknisistä ongelmista
huolimatta.
Aamupäivän aikana haastattelen ja tutkin opiskelukaverien kanssa muutaman potilaan. Puoliltapäivin kajahtaa kuulutus: ”Järjestelmäkatkos on päättynyt, tietokoneiden pitäisi toimia normaalisti”. Monen suusta kuuluu helpottunut huudahdus.
Iltapäivällä on ryhmäopetusta sydänfilmin tulkinnasta. Keskitymme erityisesti siihen, mitä muutoksia filmiin voi tulla sydänlihaksen hapenpuutteen seurauksena. Osa on vanhan kertausta, opin myös paljon uutta. Samalla tajuan, kuinka runsaasti on vielä opiskeltavaa jäljellä! Vastuu, työelämä ja valmistuminen häämöttävät nurkan takana.
Iltaa kohden ruuhka päivystyksessä kasvaa. Potilaita on laidasta laitaan: vatsakipuja, hengitystieinfektioita, murtumia, yleiskunnon laskua. Yksi lähti lääkäriin vasta läheisten huolen ja painostuksen takia sairauden vakavuudesta huolimatta. Toisen omainen vaatii välittömästi laajoja hoitoja ja tutkimuksia, vaikka tutkimatta on monia kiireellisempiä tapauksia. Kolmas ei muista, miksi ja miten joutui sairaalaan.
Tutkin ja hoidan ensiapuun tulijoita kokeneen lääkärin
kanssa. Hänestä huokuu pitkän kokemuksen tuoma varmuus ja rauhallisuus: hän
osaa kohdata jokaisen potilaan siinä hetkessä ja antaa hänelle aikaa. Samalla
hän ehtii neuvoa kandia ja vastata kysymyksiini.
Pääsen hyödyntämään iltapäivällä opittuja taitoja sydänfilmin tulkinnassa.
Haavaa ommellessa käteni tärisevät jännityksestä, mutta saan silti aikaan
siistit tikit.
![kipsi1 kipsi1](files/9158/696/kipsi1.jpg)
Päivä 2.
Taas aikaisin aamulla paikalla, vaikka varhainen herätys iltapäivystyksen
jälkeen tuntuukin raskaalta. Potilaita on toistaiseksi vielä maltillisesti.
Ohjaavalla lääkärilläni on vuosikymmenten kokemus perusterveydenhuollosta,
hänelle ihmisten päivystysvaivat ovat tuttuja. Silti hän uskaltaa rohkeasti
kysyä kollegalta epäselvistä potilastapauksista, tietojärjestelmän koukeroista
tai käytännön työnjaosta henkilökunnan kesken. Hän rohkaisee minua tekemään
samoin aina, kun jokin askarruttaa tai mietityttää. ”Kysymällä asiat
selviävät!”
Menemme yhdessä katsomaan eläimen pureman aiheuttamia
jälkiä. Opin, että tällaisissa tapauksissa haavat jätetään yleensä ompelematta,
jäykkäkouristusrokotteen voimassaolo tarkistetaan ja antibioottikuuri
aloitetaan ennaltaehkäisemään infektion leviämistä. Ohjaajani kertoo
tapauksesta, jossa lemmikkikoiran raapaisuhaava aiheutti henkeä uhkaavan
yleisinfektion. Potilas selvisi, mutta useita varpaita ja sormia jouduttiin
amputoimaan. Huonoa tuuriakin oli varmasti matkassa, mutta varoittava esimerkki
painui mieleen: nisäkkäiden ja lemmikkien puremiin tulee suhtautua vakavasti.
Kerron ohjaajalle rengastavani lintuja, ja vakuutan tulevaisuudessa
keskittyväni turvallisesti vain siivekkäiden käsittelyyn!
Iltapäivällä on karttuvan tiedon testi. Sellainen lääketieteen opiskelijoille
järjestetään kolme kertaa vuodessa niin, että kaikki fukseista
kuutoskurssilaisiin vastaavat samoihin kysymyksiin. Kesän jälkeen psykiatrian
kysymykset tuntuvat helpoilta. Sattumoisin tällä kertaa kysytään nisäkkään
puremaan käytettävää antibioottia, joka on aamun jälkeen tuoreessa muistissa.
![kipsi2 kipsi2](files/9160/696/kipsi2.jpg)
Päivä 3.
Viikon toinen iltapäivystys edessä, joten vien aamulla ensimmäiseksi eväät
taukohuoneen jääkaappiin. Tarkoitus olisi osallistua ensiavun päivystysosaston
aamukierrolle, jossa käydään läpi potilaiden vointia ja jatkosuunnitelmia.
Opiskelijakaverini kanssa tutustumme potilasteksteihin etukäteen, jotta olemme
sitten paremmin kärryillä kierron aikana. Jonkin ajan kuluttua lääkäri
porhaltaa kansliaan. Hän kertoo kiertäneensä jo potilaat ja epähuomiossa
unohtaneensa meidät. No, kiireisessä sairaalamaailmassa kandeille aina välillä
käy näin.
Sisätautipuolella on vilkasta aamusta alkaen. Ensihoitajat tuovat sisään uusia
potilaita, joista iso osa on huonokuntoisia ja iäkkäitä. Iltapäivällä osa
joutuu ruuhkan vuoksi odottamaan hetken käytävän puolella, vaikka kymmenet
hoitajat ja lääkärit paiskivat töitä. Kandikollegan kanssa tutkimme muutamia
potilaita, teemme potilasasiakirjamerkinnät ja pohdimme jatkohoitoa ohjaavan
lääkärin avustuksella. Kuulitko sydämestä sivuäänen? Mitä laboratoriokokeita
määräisit? Pitäisikö pää kuvata tarkemmin? Voiko käytössä oleva lääkitys
aiheuttaa näitä oireita? Voisiko potilaan päästää kotiin, kun vointi on jo noin
hyvä?
Iltapäivällä katson kelloa: puoli neljä. Väsyttää. Pitkä ilta pitäisi vielä
jaksaa. Yöunet ovat jääneet viikolla lyhyiksi. Libren piirtämä
verensokerikuvaajakin on muistuttanut enemmän sydänkäyrän korkeita heilahduksia
kuin tasaista viivaa. Eväiden ja henkisen tsemppauksen voimalla painan
eteenpäin, sillä päivystys on erinomainen mahdollisuus oppia lääkärin tietoja
ja taitoja.
Pääsen laittamaan yhdelle potilaalle laskimokanyylin
suonensisäistä nesteytystä varten. Koska edellisestä tipanlaittokerrasta on
kulunut jonkin aikaa, jännittää aika paljon. Silti osun ensimmäisellä pistolla
oikeaan kohtaan, mahtava onnistumisen tunne!
Hetken päästä saan taas ommella haavan. Potilasta mietityttää puudutus, ja hän
tiedustelee, onko se välttämätöntä. Kysyn, mikä häntä puudutteessa askarruttaa,
ja kerron tulevasta toimenpiteestä. Mielestäni onnistun hälventämään pelkoa, ja
tikkaus on nopeasti ohitse. Hän kiittää ja sanoo, ettei puudutus tai ompelu tuntunut
kumpikaan pahalta.
Illan mittaan näen elämän koko kirjon. Vanhuksia, joilla on tajunnan häiriöitä,
hengenahdistusta, muistamattomuutta, epämääräisiä oireita. Vilkkaan lapsen,
joka sai otsaan komean vekin juostuaan päin pöydänkulmaa. Puolisonsa omaishoitajan,
jonka kasvoilta luen inhimillistä hätää, ahdistusta ja väsymystä. Vahvoista
lääkkeistä riippuvaisen kipupotilaan, joka haukkui päivystävän lääkärin tämän
kieltäydyttyä kirjoittamasta lisää opiaattia. Eri-ikäisiä ihmisiä etsimässä
apua pieniin ja suuriin vaivoihin.
Neljätoistatuntisen päivän jälkeen poljen syyspimeällä kotiin. Siellä minua
odottaa poikaystävän tekemä ruoka, pikainen suihku ja oma sänky.
Rättiväsymyksestä huolimatta uni ei heti tule. Viikon kokemukset pyörivät
mielessä.
![kipsi5 kipsi5](files/9163/696/kipsi5.jpg)
Päivä 4.
Herätessä muistan, että vielä unissanikin paransin potilaita, tikkasin haavoja
ja annoin hoitomääräyksiä. Intensiivinen viikko tuntuu alitajunnassa. Tänään
saan onneksi nukkua himpun verran pitempään, koska kipsausryhmätyö alkaa vasta
puoli yhdeksältä.
Lääkintävahtimestari opettaa meille kaksi tavallista kipsiä: rannemurtuman
kipsauksen sekä nilkkamurtumaa varten tehtävän kipsisaappaan. Mallisuorituksen
jälkeen harjoittelemme kipsien tekemistä toisillemme. En ole kovin kätevä
käsistäni, mutta asiatiedon opiskelun vastapainoksi on mukava päästä itse
tekemään.
Rennossa ja huumorintajuisessa porukassa kokeilee ja
opettelee mielellään. Kaverit tekevät kumpaankin jalkaani kipsin samaan aikaan.
Tämän jälkeen kävely on haasteellista – ja huvittavan näköistä. Aamun hauskin
osio on kuitenkin vasta edessä, kun saapaskipsit poistetaan kipsisahalla.
Vaikka opettaja vakuuttaa, että terä on oikeasti pyöreä eikä terävä,
vaistomaisesti oletan sen vähintään nipistävän. Lopulta jalkojani ”operoidaan”
hurisevalla kipsisahalla. Minun on vaikea pidätellä naurua, kun terä kutittaa
niin paljon – kutkuttava päätös viikolle!
![kipsi3 kipsi3](files/9161/textsize/kipsi3.jpg)
Palaa otsikoihin | 0 Kommenttia | Kommentoi